Released on www.DanishBits.org
Godahoppsudden på Afrikas sydspets.
Här möts två stora hav.
Det varma Indiska oceanen och det kyliga Atlanten.
När de förenas skapas en böljande mantel-
-som sveper in Taffelbergets topp.
Det spektakulära molntäcket är bara en antydan om det enorma inflytande-
- som de väldigt olika haven har på levnadsvillkoren här.
Och inte bara här på Kaphalvön, utan över hela södra Afrika.
300 mil norr om Godahoppsudden, i sanden på den här stranden-
-vaknar nytt liv.
Hundratals gröna havssköldpaddsungar väller fram ur boets trygga vrå.
De är bara sju centimeter långa-
- men måste ta sig de 100 metrarna ner till vattnet.
Från det att de kläcks drivs de instinktivt mot havet.
Få andra varelser börjar sina liv med så höga odds emot sig.
Gulnäbbade glador.
Svartvita kråkor.
Men de nykläckta ungarna är så många att rovdjuren inte kan ta alla.
Den här ungen kan verka dömd till undergång.
Men att komma sist kan vara en fördel.
Kråkorna verkar vara omättliga.
Inte ens de som når fram till havet är säkra.
Den här honan måste skynda sig.
Hon är fortfarande utsatt, och inte bara för angrepp ovanifrån.
En spökkrabba är liten men stark nog att dra ner henne i sin håla.
Inte den här gången.
Äntligen, havet!
Hon måste hämta luft om hon inte ska drunkna, men vågorna gör det svårt.
Längre ut är vattnet lugnare, men faror lurar överallt.
Hon dyker.
I precis rätt ögonblick.
Bara en sköldpaddsunge på 1 000 klarar sig till vuxen ålder.
Men om hon gör det, kan hon bli åttio år gammal.
Men för tillfället har hon hela havet att utforska.
Ungen är på väg mot en av planetens starkaste strömmar:
Agulhasströmmen.
Agulhasströmmen fortsätter söderut-
- och för med sig 450 miljarder liter varmt vatten varje dag.
De tropiska vattnen är så varma att enorma mängder avdunstar.
Vattenånga stiger tills den kyls ner och kondenseras till moln.
Molnen för med sig regn till en nästan outforskad del av vår planet.
Moçambiques bergskedjor.
Det här är den våtaste platsen i södra Afrika.
Ett långt inbördeskrig har hållit besökare borta-
-från det okända området.
Satellitkartläggning har avslöjat hur stor skogen som växer här är-
- så nu är den känd för omvärlden som "Google-regnskogen".
Den skulle även kunna kallas fjärilsregnskogen.
Efter regnperioden dyker fjärilarna upp i enorma skaror.
Så fort vingarna torkat ger de sig av.
Deras mål? Att hitta en partner.
Men hur?
Det kan finnas tusentals i närheten-
- men lövverket är så tätt att det är svårt för dem att hitta varandra.
De har en otrolig lösning.
De följer floderna uppströms och söker sig till högre mark.
De kan behöva flyga i flera timmar.
Så småningom når de öppen mark.
Det kala Mabubergets topp.
Här uppe är de fria från regnskogens begränsningar och har en fjärilsbal.
Nu har fjärilarna utrymme för parningslekar i luften.
Hanarnas strategi är enkel: att flyga högre och snabbare än konkurrenterna-
-och kanske vinna en honas gunst.
Den spektakulära sammankomsten, som aldrig visats förut-
- inträffar bara en halvtimme varje morgon-
- och bara under ett par veckor om året.
När de parat sig återvänder honorna till regnskogen-
-för att lägga sina ägg.
En regnskog som bara finns till för att fukt stiger från Agulhasströmmen-
- hundratals kilometer bort i Indiska oceanen.
Regnvattnet rinner söderut från Moçambiques högsta toppar-
- till lågländerna i Östra Kapprovinsen.
Där planar landskapet ut, och floderna saktar ner-
- och bildar ett enormt träsk, 80 km brett.
Det här är Gorongosa.
Hit kommer alla möjliga varelser för att fånga fisk.
Antennmalar samarbetar.
De rapar upp luft under vattenytan och bildar ett nät av bubblor.
I nätet fångas småfisk.
Det finns fisk åt alla.
Och varje art har sin egen teknik för att fånga dem.
Det är bra att ha en stor näbb, bara man vet hur man ska använda den.
Den här unga pelikanen har mycket att lära...
och inte mycket tid på sig.
Kanske samarbete är lösningen, precis som för antennmalarna?
Det fungerar för flocken, och den här pelikanen börjar få grepp om det.
Men den kan väl inte sluka antennmalen?
Att försöka var ett misstag.
I Gorongosaträsket berikas regnvattnet med slam och sand.
Längs kusten rinner floder fyllda av sediment - Zambesi, Limpopo, Save-
-tillbaka till havet.
Där möter de Agulhasströmmen.
Och vad händer med all sand?
Genom årtusenden har den förvandlats-
- till ett komplext undervattenslandskap.
Den här enorma sandskulpturen är Bazaruto-arkipelagen-
-den äldsta i sitt slag.
Det må se ut som ett paradis, men att leva här är inte lätt.
I 100 000 år har Agulhasströmmen utsatt dynerna-
-för undervattenssandstormar.
Där vattnet är så djupt att det går att undkomma stormarna-
- ger näringsämnen från Afrikas inland upphov till en explosion av liv.
En ovanlig havsjägare härskar här.
Jättetaggmakrill.
Den är lika stor som en människa och en mäktig fisk.
Trots att de är så stora är de smidiga jägare.
Under några veckor varje år samlas de på platser som Bazaruto-
- och förbereder sig för en otrolig resa.
En som kommer att ta dem långt inåt land.
Mtentu-floden.
Ledarfisken simmar i täten uppför strömmen.
När de färdas i sötvattnet förvandlas de-
- från aggressiva jägare till målmedvetna pilgrimer.
Nu, många kilometer hemifrån, och som svar på en okänd signal-
-stannar de och börjar cirkla runt.
Andra havsfiskar som vandrar brukar göra det för att fortplanta sig-
- men inget tyder på att taggmakrillen gör det.
De jagar inte heller, så vad sysslar de med?
Sanningen är att ingen vet varför de gör så.
Om några veckor kommer de att vandra tillbaka till havet igen.
Taggmakrillens, sköldpaddornas, fjärilarnas och pelikanernas liv-
-påverkas av Agulhasströmmen.
Men inflytandet är inte gränslöst.
Och det här är anledningen.
Drakensberg.
Folket här säger att gamarna svävar så högt att de kan se in i framtiden.
De lodräta klipporna, drygt 3 000 m över havet-
-håller tillbaka regnmolnen-
- och marken bortom bergen får knappt nåt vatten.
Det är den största sandansamlingen i världen.
En till synes oändlig öken utgör södra Afrikas uttorkade kärna.
Tusentals kilometer västerut, där öknen möter Atlanten-
-härskar en annan ström.
Men Benguelaströmmen på Afrikas västkust är annorlunda.
Den är extremt kall, full av näringsämnen och vimlar av liv.
En vithaj.
De kan höja sin kroppstemperatur till 10 grader över vattnets temperatur.
Men för att klara det behöver de stora mängder förstklassigt bränsle.
Så det här är ett skrovmål för dem:
En död val.
Kadavret kommer att locka hit vithajar inom flera kilometers radie.
Och här utanför Kapstaden innebär det många hajar.
Hajarna frossar inte hejdlöst utan visar prov på fint bordsskick.
De simmar sida vid sida för att syna varandra.
Sen turas de om att äta.
Den här honan är störst så hon får äta först.
De andra äter inte förrän hon flyttar på sig.
Benguelas vatten är så näringsrikt att här lever fler vithajar-
-än i något annat hav på planeten.
Vattnet är så kallt att det lockar ovanliga djur till Afrikas stränder.
Pingviner.
Sydafrikanska pingviner.
Den här honan ska lösa av sin partner.
Här finns ingen is, men klipporna kan vara nästan lika hala.
Men de står inför betydligt svårare prövningar än hala klippor.
Det är hanens tur att hitta föda, så han låter honan vaka över äggen.
Honan måste tackla ett problem som inga andra pingvinarter ställs inför.
Under tio dagar måste hon skydda äggen från den afrikanska solen.
Den täta fjäderdräkten gör att hon nästan kvävs i hettan.
På de utsatta klipporna måste hon skugga äggen-
-i stället för att hålla dem varma.
Allt här känns bakvänt.
För vissa blir den stekande hettan för mycket.
En granne överger sitt bo.
Hans ägg kommer inte att klara sig.
Han är inte den enda som ger upp.
Vissa år klarar sig inte en enda unge.
Pingviner är anpassade för att klara 40 minusgrader-
-inte 40 plusgrader.
Vid värsta tänkbara tillfälle, när dagen är som varmast, kläcks äggen.
De behöver henne som mest nu, men hon har snart nått bristningsgränsen.
Efter att ha jagat fisk i tio dagar-
- är fadern tillbaka för att hjälpa till att vakta boet.
Men kommer han för sent?
Han hälsar på sina ungar för första gången.
Benguelaströmmens kalla vatten förde hit pingvinerna-
-men kylan i sig är en nackdel-
- eftersom det inte bildas så mycket regn.
Men den kan däremot ge upphov till fukt i en annan form.
En tjock dimma rullar in från havet och ger fukt åt den törstiga marken.
Varje år vaknar öknen till liv med en sprakande uppvisning.
Vattenbristen gör uppvisningen kortvarig-
- så växterna tävlar med färg för att locka pollinerare.
Namaqualand, den 100 mil långa öknen längs kusten, täcks av blommor.
En solvisare öppnar sig-
- och visar upp en ängsborrehane som sover inuti.
Nätterna här är så kalla att ängs- borrarna söker skydd inuti blommorna.
Det gynnar båda arterna.
Ängsborren håller sig varm och blomman pollineras.
Men nu har ängsborren ett brådskande ärende. Han måste hitta en hona.
Han hoppar från blomma till blomma och pollinerar dem.
Till slut får han syn på en hona.
En gyllene prinsessa.
Men nu blir det problem.
En rival.
Han hinner inte presentera sig.
Men han är för långsam.
Rivalerna börjar genast bråka.
De kan bara para sig med honan inuti blomman och slåss om äganderätten.
De är så upptagna med att slåss att de puttar ner honan.
Utmanaren åker ner.
Vinnaren fortsätter sitt sökande.
Äntligen!
Nu kan en ny generation ängsborrar pollinera blommorna i Namaqualand.
Större delen av året är det torrt här-
- men då och då sveper kortvariga, våldsamma stormar in från havet.
Springbockar har strövat omkring-
- i väntan på ett av de lokala skyfallen.
Gräset gror.
Och det måste firas.
Om man är en springbock innebär det att skutta.
Vi vet fortfarande inte exakt varför de gör så här.
Det enkla svaret är att de dansar av glädje.
Afrikas allra sydligaste spets.
Här kolliderar varma Agulhasströmmen och kyliga Benguelaströmmen.
Kollisionen lockar till sig liv i överflöd.
En superflock med 5 000 jagande delfiner.
Och i deras kölvatten...
Afrikas största rovdjur.
Brydes fenval.
Den här honan är 15 meter lång och väger mer än en hel elefantfamilj.
Delfinerna är på jakt efter sardiner.
Miljontals sardiner.
Men kallvattenfiskarna är på väg mot en barriär av varmvatten-
- som de inte simmar igenom: Agulhasströmmen.
De är fångade.
Och valen får sin chans.
Men sardinerna är så snabba att valen bara fångar några få åt gången.
Fler och fler jägare anländer.
Valen behöver hjälp av de andra jäg- arna för att tvinga fisken mot ytan.
Nu kommer de inte undan.
Med varje klumpig vändning förlorar hon tid.
Tid som gynnar de flinkare jägarna.
Brydes fenval vet nog att tillfället inte varar längre än fem minuter.
Och med sina sista utfall får hon äntligen lön för mödan.
Krafterna som verkar här har även format levnadsvillkoren-
-långt bort från det här slagfältet.
Utan de här strömmarna skulle södra Afrika vara en öken.
Men tillsammans har Agulhas och Benguelas olika krafter-
- förvandlat Kaphalvön till en plats som är full av liv.
Ripped and synced by DBRETAiL